Після сніданку у нас розпочався звичайний день. Хтось сидів, грав із конструктором та мозаїкою. Хтось читав книжки. До когось прийшов масажист. Палич з’явився на роботі ближче до десяти та з пляшкою пива в руках. – Привіт, молодь! – радісно вигукнув він. - Сволота ти, Палич, - позіхаючи, промовив я. – Чого? – здивувався Палич. – З пивом на роботу. Не можна ж, – відповів я. - Це ти про себе? - запитав він і простяг мені пляшку. - На, ковтни. Легкий запах хмелю так і манив, хоч у глибині душі я розумів, що якщо Ірина Олексіївна побачить, отримаю я по шапці. Палич тут так, фахівець із дрібного ремонту, йому пити можна. А я з підопічними контактую, нема чого на них перегаром дихати. – Та гаразд, Олексіївни немає, – усміхнувся Палич. Спокуса була велика і я, навіть не подивившись на всі боки, схопив пляшку і приклався до неї. І в цей момент з іншого кінця коридору почувся голос Ірини Олексіївни. - Палич, знову санітарів мені споюєш?! Я аж захлинувся. Пиво піною пішло з-за рота та пляшки. Швидко повернувши пляшку Паличу, я прокашлявся, виплюнувши все пиво на підлогу. – Сергію, Сергію, – похитала головою Ірина Олексіївна. - Начебто великий хлопчик, а від пива плюєшся як малолітка. Швидко взяв ганчірку, і щоб за хвилину цього хмільного озера тут не було. Швидко кивнувши, я побіг за ганчіркою. Ірина Олексіївна людина настрою: може й так, легко відчитати, а зможе і цілу лекцію прочитати. Палич, допивши пиво, рушив у своїх справах. Він-то один на весь притулок, так що роботи вистачає. А я пішов мити підлогу далі. Поки наші підопічні перебувають у спільній кімнаті, ми драїмо їхні кімнати. Взагалі-то, нас у зміні має бути чотири – шість осіб, але зарплата у нас не велика, а роботи повно, охочих працювати не так багато. Прибирання, обід, тиха година. Пару годин тиші та спокою. - О, як я втомилася, - блаженно розтягнувшись на невеликій тахті, сказала Марина. Я кинув свої кістки у старе крісло. Меблів у нашій кімнаті відпочинку небагато. Стара тахта, притягнута кимось із дому. Пара крісел, що так само бачили види. Медичний стелаж з фарбою, що облупилася. Декілька старих тумб. І килим. На підлозі валявся вицвілий килим. Малюнок уже було не розібрати, але щороку перед новим роком Марина змушує мене з Паличем його вибивати. Толку від цього нуль, бо пил уже вріс у цей килим. - Я б не сказав, що втомився, - позіхаючи, відповів я. - У тебе лежачих немає, - сказала Марина. – Ага, – кивнув я. Пам'ятаєте, я скаржився на несправедливість? Був такий грішок. З нас двох Маринці важче. Хоча я допомагаю, коли попросить. Але не всі жінки нашого відділення люблять, коли до них підходять санітари чоловіки. Це може здатися дивним, адже в їхньому становищі вибирати не доводиться, від кого отримувати допомогу. Інші зміни взагалі на це плюють, але Марина попросила мене не втручатися без особливої потреби. Тільки коли попросить. – Скільки там до полуденку? - запитала Марина. – Дві години, – відповів я. – Ще вагон часу. Я подрімаю. – Угу, – відповів я. Вагон часу. Я взагалі ніколи не думав про час. Все змінило два випадки. Тільки не смійтеся. Сидячи якось увечері у «Контакті», натрапив на одну цитату, на стіні колишньої однокласниці. «Найдорожче, що ти можеш подарувати людині – це свій час. Бо час повернути неможливо». Ну, або щось таке. Я тоді задумався, але ж, правда! Час це те, що неможливо повернути. Жодної секунди. Тобто, спілкуючись із людиною, ви віддаєте їй свій час. Ви не витрачаєте його на якісь свої потреби, ви витрачаєте його на людину. Тоді я дійшов до однієї думки: час неможливо вкрасти. Поки що не зустрів злодія часу. Другий випадок, який змінив мій погляд на час, стався в одному невеликому м'ясному магазині. Є неподалік мого будинку невеликий м'ясний магазин. Через те, що ціни в ньому трохи нижчі, ніж у супермаркеті, що стоїть за двадцять метрів від нього, вони тримаються на плаву. Черга там мільйонна. Чи жарт, ціни відсотків на десять – п'ятнадцять нижчі, ніж в інших магазинах. Хоча продавчині тут вульгарні, і обвісити можуть, і здачу не правильно дати. Стежити за ними треба. І ось одного разу я стояв у черзі. Те, що черга велика, а приміщення не таке вже й велике, призводить до того, що черга звивається змійкою. І щоб подивитися чи є те, що тобі потрібно на прилавку, потрібно пролазити через натовп, перепрошуючи перед кожним. Коли стоїш у черзі, на таких людей уже не звертаєш уваги. Щохвилини, якась морда пролазить уперед, щоб глянути, чи є стегенця чи свинячі ковбаски. Крім м'яса, там є також невеликий асортимент масла, сиру та іншої молочної продукції. Але її беруть рідко і як «доважок» до кількох кілограмів курячих шлуночків та коров'ячих хвостів. Терпіти не можу черги. Для мене це пекло. Від цього стояння та повільного просування на п'ятнадцяти квадратних метрах усі сили зникають. Але коли черга підходить до мене, то це радість. Прям, сили додаються. Так було й того разу. Я навіть не звернув уваги на чоловіка, що крутився біля каси. Там так само є прилавки, так що нічого дивного не було в тому, що мужик вештався там. Ну, вибирає людина собі шматочок, придивляється. І ось, коли переді мною жінка забрала свої пакети, продавчиня, якогось дідька, повернулася не до мене, а до того чоловіка й питає: - Що вам? Стандартне питання від неї. Чоловік відповідає: - Пачку масла вершкового, - і простягає їй п’ятдесят гривень. А то масло, якщо не помиляюся, коштує шістнадцять гривень триста грамів. Чесно кажучи, я трохи очманів від такого нахабства. Не витримавши, я обурився: - Чуєш, мужику, може, ти в чергу встанеш? – Та я тільки масло купити, – почав виправдовуватися чоловік. - Що вам ці дві хвилини дадуть? І тут у мене дах знесло. – Це мої дві хвилини! - закричав я. - Ти, суко, вкрав їх у мене! - Молодий чоловік, чого ви кричите? – обурилася продавчиня. – А ти, курва, рот закрий! Я хотів у тебе тут на двісті гривень скупитися, але його двадцятка тобі дорожча, тож я отоварюсь в іншому магазині. І розвернувся йти. - Хлопче, ну ти чого? - крикнув мені в спину мужик. - Чого я?! - запитав я, обертаючись. - Ти вкрав у мене дві хвилини, заощадивши свої пів години! І не тільки мої, – я обвів рукою мовчазний натовп. - Тільки в інших язик у сраці! Їм байдуже! А мені ні! Загалом так, виродок, якщо не хочеш, щоб я вкрав у тебе два місяці, відправивши тебе в гіпс, мені на очі не потрапляй. А ти, вівця, – звернувся я до продавчині. - Ще раз побачу, що обвішуєш, я ту тушку гусака тобі в зад запхну! Хоч якесь сексуальне життя в тебе з'явиться, з твоєю пикою! Крадії часу довбані. Розвернувшись, я вийшов. Так я дізнався, що час можна вкрасти. І найгірше, що ніхто, ніхто, крім мене, не обурився. За мною стояло двадцять осіб, і всім було байдуже. Ні, не так, усім було похер! Саме похер!
* * * Тихий час минув без пригод. Ну, у мене, на Марину чекав невеликий сюрприз. Поки дівчина спала, я пройшовся по палатах, перевірити, чи все гаразд. І в одній із палат із лежачою я відчув дивний запах. - Я тільки подивлюся, - сказав я, підходячи до ліжка. Відкинувши ковдру, я побачив те, що, в принципі, і сподівався побачити: молода жінка сходила під себе. Таке буває. Але ми не залізні, нам також треба відпочивати. - Зараз покличу Марину, - усміхнувся я, і пішов її будити. Після полуденку прийшов час мити підопічних. Сьогодні банний день у Миші. Будь-яка зміна залишає його мені. Як-не-як, ми споріднені душі. – Ну що, пішли? - запитала мене Марина, коли я закінчував з водними процедурами Миші. Хлопець весело пускав слину, сидячи у колясці, а я витирав його рушником. Найнеприємніше в цьому витирати його член. Але нічого не вдієш, доводиться, не мокрим, а його в труси запихати. - Ага, п'ять хвилин, і підійду, - відповів я, натягуючи на нього труси. За ідеєю, він і сам це може зробити, але лінується. Закінчивши, я відвіз Мишу до палати та подався до Марини. Вона була у палаті Каті. Катя, як і багато хто тут, інвалід дитинства. У неї ДЦП та синдром Дауна. Від таких дітей стовідсоткова відмова. Все життя вона прикута до ліжка. Вона практично не розмовляє, тільки видає різні звуки, але при цьому цілком ясно розуміє оточуючих. І вона при цьому має хлопця. Його звуть Антон та у нього ДЦП. На відміну від Каті, він може пересуватися самостійно, на колясці. Захворювання дало ускладнення з його ноги. Хоча й руками він не повністю володіє. Їхні стосунки тривають ось уже два роки. Два роки! Вони бачаться щодня, він приїжджає на колясці до її ліжка і вони годинами сидять та дивляться один одному у вічі. Але є два дні на тиждень, особливі для них. Це вівторок та п'ятниця. Цими днями вони займаються сексом. Не самі, ясна річ, ми їм допомагаємо. Сьогодні, наприклад, допомагатимемо я і Марина. Усі чекали тільки на мене. Впевнений, Антон приїхав раніше за всіх. Марина вже розстебнула халат Каті. Поки я порався з рукавичками, Марина почала прелюдію. З потенцією в Антона все гаразд, але встає в нього не так спритно, як у здорових чоловіків, тому перед кожним сексом Марина дрочить йому, а потім вдягає презерватив. Я ж тим часом погладжую промежину Каті. Це триває хвилин п'ять. І весь цей час вони дивляться один на одного. Я вважаю, що вони найщасливіші люди у світі. Навіть у своєму становищі вони зберегли пристрасть. Навіть зараз, коли я намагаюся намацати клітор пальцями, що скриплять від вологи, Катя дивиться не на мене, не на чоловіка, який приносить їй задоволення. Вона, розчервонівшись від збудження, дивиться щасливим поглядом на Антона. А він, своєю чергою, не звертає уваги на Марину, чиї пальчики ніжно пестять його член. Це справжнє кохання. І от коли у нього твердий стояк, а у Каті справжній потоп, ми переходимо до другого етапу. Я допомагаю Антону піднятися на ліжко, а Марина вводить його член у промежину Каті. Після чого я страхую його, підтримуючи за плечі, а Марина підтримуючи за стегна. Річ у тому, що через особливості фізіології, рухи Антона не зовсім рівні. А враховуючи те, що він одразу бере високий темп, то будь-яка не обережність може призвести до плачевних наслідків. Сам акт триває від сили хвилини зо три. За цей час у мене встигають затекти руки та до кінця я їх фактично не відчуваю. Все-таки підтримувати п'ятдесят кілограмового мужика, в той час, коли він виконує свій чоловічий обов'язок, справа не легка. Під час сексу Катя заворожено дивиться на Антона, зрідка в блаженстві заплющуючи очі. Вони практично не видають звуків, ні стогнуть, ні кричать. Тільки тихе хлюпання чути в палаті. Коли Антон закінчує, я знімаю його з Каті, Марина знімає з нього презерватив і протирає член вологими серветками. Я ж у цей час витираю вологими серветками промежину Каті. Накривши її, ми залишаємо парочку наодинці. Вони так і не помічали нас, милуючись один одним. А самі ми біжимо на наше місце. Поки ти допомагаєш іншим зайнятися сексом, сам збуджуєшся. У мене завжди кам'яний стояк, а у Марини тічка така, що прямо через халат видно. Наше місце – це чоловічий туалет. У кімнаті відпочинку ми цим зайнятися не можемо, тому що туди можуть зайти сторонні, тому ми закриваємось у чоловічому туалеті. Марина на ходу кидає мені презерватив, стягує з себе труси та стає раком просто на холодну підлогу. Я ж швидко натягую презерватив і прилаштовуюся ззаду. Жодної романтики, як у наших підопічних. Звичайний тваринний секс. Щоб не кричати, Марина затискає в зубах свій халат, а я довбаю її щосили. Закінчивши, я допомагаю їй підвестися. Після чого мию в холодній воді раковини член, чортихаючись. Так було й цього разу. - Як завжди, трясця, - вмиваючись поруч, вимовляє Марина. - Ага, - намагаючись зігріти в руках член, говорю я. - А пам'ятаєш, як у них був перший раз? - з посмішкою запитує вона. - Таке не забудеш! - усміхаюся у відповідь я. Це сталося півтора року тому. Ми тоді сиділи в кімнаті відпочинку і намагалися подивитись по старому телевізору якийсь фільм. Я вже відверто дрімав під шипіння з динаміка, коли гуркіт повернув мене в реальність. Марина перелякана сиділа поряд. Гуркіт повторився, але вже не такий сильний. – Сергію, а це… – злякано спробувала вимовити Марина. Толку від неї мало і я сам поплентався на звук. Марина пішла слідом, ховаючись за моєю спиною. Гуркіт знову повторився. Зрозуміло, що це з палати Каті. Оскільки Антон там постійно вештався, я заспокоївся. «Напевно, з коляски навернувся», - подумав я. У колясковиків таке трапляється. Нічого страшного. Але коли ми ввійшли до палати, ми були трохи шоковані. На вигляд кволий Антон зміг перевернути ліжко Каті та обидва вони лежали на підлозі. Антон намагався залізти на Катю, а вона активно допомагала. Зрозуміло, ми їх розлучили тієї ночі та відправили відпочивати, почастувавши заспокійливим. Наступного ранку ми доповіли про все головному лікарю і, на диво, вона дала добро. Мовляв, якщо люблять, то нехай і трахаються. Навіть виділила кошти на презервативи зі мізерних фондів притулку. Звісно, потім презервативи ми стали самі купувати на свої кровні. Ну, не оббирати ж інвалідів. Самі ми теж потім трахаємося. Причому Марина так призвичаїлася, що за лічені секунди встигає кинути мені презерватив, стягнути з себе халат і труси, і встати в позу на підлозі. Хоч норматив здавай!
| |
| |
Просмотров: 199 | |